Carnaval !
Începe petrecerea !
Petrecerea...
E carnaval !
Directorul a zis să nu uitați să luați pastilele.
Mulțumesc.
Așteptați !
Drăguț cântec.
De unde l-ați învățat ?
Din studiul precedent.
O primă posibilitate.
Ce vreți să spuneți ?
Zile și secole întregi. Paralelisme ne completate.
Nu înțeleg ce spuneți.
Chiar nu înțeleg.
Continue amânări ale perspectivelor...
Amânarea paralelismului euclidian.
Mi-ar place să vă înțeleg cuvintele.
Dar sunt prea ignoranta.
Îmi spuneți secretul ?
Povestea vieții dumneavoastră ?
Dacă m-ar ajuta cineva, poate aș recompune totul.
V-aș ajuta eu. Dar cum ?
- Să mergem la petrecere. - Nu.
- Te rog. - Nu.
Într-o cameră de azil, studiez oamenii și-i iubesc.
Cunosc aici gloria și moartea. Mario Tobino
PE SCĂRILE STRĂVECHI
Traducerea și Adaptarea: RRZXXX
Le-am copt la cuptor.
Mulțumesc Tonio, sunt foarte bune, dar nu vreau.
Tonio nu e doar un bucătar minunat,
ci și un mare expert politic.
Și ce ne poți spune despre situația actuală ?
E dramatică. I-am spus regelui:
"Nu puteți face război aici, Majestate."
după romanul omonim al lui Mario Tobino
- Frumos, nu ? - Da, da.
- O să vedeți. - Bine, bine...
Eu merg să fac pregătirile.
Mă însoți la dans ?
Cu plăcere, dar acum am treabă.
De ce nu invitați una dintre frumoasele domnișoare de aici ?
Eram obișnuit cu totul altfel.
Dar acum nu ne mai ia nimeni în seamă. Fatalitate.
Nenoroc.
Asta e. Suntem cu toții în mâinile Domnului.
Dați-mi voie...
- Scuze... - Îmi dați voie ?!
Faceți loc, faceți loc...
Atenție...
Dați-mi voie...
- Am sosit ! - Minunat !
Domnii sunt serviți.
Specialitatea casei:
Cum gătea și bunica. Priviți și dumneavoastră.
Gustați aceste delicatese. Avem ciocârlii...
umplute cu legume... pulpe grăsuțe, cotlete rumenite...
Un adevărat festin ! Ce doriți, domnule director ?
Vreți o potârniche grasă ?
- Sigur, o potârniche. - Bravo ! Perfectă alegere.
Potârnichea e regina păsărilor sălbatice.
Sau doriți o felie de curcan umplut ?
Haideți, mai repede !
Priviți ce minunăție. Furculița se înfunda imediat în carne.
A atât de fragedă ca nuci nu ai nevoie de cuțit.
Pentru soția domnului director.
E bine așa, donna Francesca ?
Da, e foarte bine.
Mulțumesc.
Și dumneavoastră, donna Carla ?
Eu... Eu vreau doar lișița.
Donna Carla, eu gătesc mâncăruri sănătoase.
Gustați și carnea de porc.
Vă rog.
- Nu, e imposibil ! - Ba da, te asigur !
E adevărat că au adus aici un agent federal ?
Da, federal în carne și oase.
- Din ce provincie ? - Din una de departe.
Suferă de negare. Susține că Ducele nu există.
Mai rău de atât nu se poate.
Dansăm, domnule agent federal ?
Ce așteptam ? Ce așteptăm să spunem adevărul ?
Lumea nu există.
N-a existat niciodată. Cum să existe, atunci, Ducele ?
Sunteți sigur ? Atunci, nu exist nici eu.
Cum să vă spun ? Totul e un vid.
- Nu există nimic. - E o prostie.
- Doar ați trăit în vid, cu ceilalți... - E ca și cum mi s-ar fi întâmplat mie.
Ca și cum vi s-a întâmplat... Ce anume ?
Începe spectacolul.
Doamnelor și domnilor, acum urmează un spectacol.
Spectacolul va ajuta să ni se cumpere medicamente,
și acum vor recita pentru noi, Bianca și Mario.
- E numărul pe care-l făcea înainte. - Da ?
Te-ai gândit la toate, Bonaccorsi.
Dar... aici...
Sexul e în afară de discuție. Așa spun poeții.
Cri-cri-cri !
A cântat greierele !
Trezirea !
Biagioni ! Și dumneavoastră, domnișoara
Toată lumea, trezirea !
- "O găină trecea mândra..." - Nu se face asta.
Bună ziua. Ce mai faci ?
Mi s-a spus că traversezi un moment bun.
Da, mă simt foarte bine.
Am început să scriu din nou.
Am scris toată ziua de ieri și azi-dimineață.
- Poezie ? - Nu, nu mai scriu poezii.
Coarda s-a rupt.
Am început să scriu un roman istoric.
Povestea luptei de la Waterloo.
Și merge bine ?
Foarte bine, foarte bine.
Dar voiam să-i dau un alt final.
Voiam să câștige Napoleon.
- Mi se pare mai interesant. - Sigur.
Voiam să te mai întreb ceva.
- Tu ești scriitor. Poet, nu ? - Acum nu mai sunt.
Dar am fost...
Poezia s-a îndepărtat acum...
Eu am studiat, am văzut mulți bolnavi...
dar știu prea puține.
Într-un fel, sunt mai norocos că dumneavoastră.
Așa e, tu știi mai multe lucruri ca mine. Sincer.
De exemplu: ce e pentru tine nebunia ?
Ce crezi ?
Nebunia... nu știu... Cea mai rea...
e așteptarea. Nu putem să facem nimic.
Trebuie să stăm, să așteptăm.
Ca pietrele.
Nu mi-ai vorbit niciodată de halucinația asta.
Vă spun azi pentru că mi-e bine.
Mâine o să-mi fie rău din nou. Mi-e rău când bate vântul.
Și mâine o să bată.
Și n-o să-mi mai amintesc nimic.
Să vă amintiți dumneavoastră ce v-am spus.
O să-mi amintesc.
- Sunteți mulțumit de ce v-am spus ? - Da.
- Asta voiați să știți ? - Nu.
Te lovești !
Gata... oprește-te !
Micul dejun !
Afară... afară !
Afară !
Târfo, vreau să mănânc ! Târfa !
Potolește-te, altfel te închidem.
- Bună dimineața. - Bună dimineața.
S-ar zice că n-ați prea dormit azi-noapte.
Așa e, dar nu fac confidențe.
Mergem ?
Aici e. Vreți s-o vedeți ?
Acum e liniștită.
Nu.
Despăturiți-le.
Pregătiți fișele. Trebuie să le transferăm din ordinul directorului
- De ce ? - Spune că nu e drept.
- Cine știe dacă e ceva drept sau nu ? - Eu nu știu. Dumneavoastră ?
Nu e gata rochița ?
A trecut carnavalul.
E mare, e greu de cusut.
Important e să iasă bine.
- Sunt doctorița Bersani. - Bine ați venit.
Ni s-a spus că ajungeți mâine.
Dl profesor Bonaccorsi nu e ?
Franco, anunță-l pe dl profesor că a venit dnă doctor Bersani.
Veniți să vă arăt apartamentul dumneavoastră.
- Nu, vino aici ! - Nu, lasă-mă...
Nu, lăsați-mă ! Lăsați-mă lașelor !
Oprește-te, ce faci ?
- Oprește-te, ascultă-mă. - Nu, lăsați-mă-n pace...
- Ține-o de mâini ! - Vreau iubire... vreau iubire !
Duceți-o.
La cinci iei masa și treci imediat la culcare !
Nu putem merge nicăieri !?
Vrei să dormi aici ?
Pe aici... Dl profesor o să vină imediat.
Dumneavoastră sunteți noua doctoriță care vine să studieze aici ?
- Da. - Eu sunt Gianna.
Îmi pare bine, Ai făcut o treabă bună.
Mulțumesc.
O să rămâneți aici definitiv ?
Doar câteva luni.
Nu sunteți măritată ?
Nu. Tu ești măritată ?
Eu ? Sfânta Fecioară !? Așa de tânără ?
Scuză-mă, nu m-am gândit.
Bine ați venit.
Sunt Bonaccorsi. Mă bucur să vă cunosc.
- Nu-mi imaginam că arătați așa. - Mie mi se pare că vă cunosc de mult.
Doar corespondam de peste un an.
Gianna, i-ai arătat apartamentul doamnei doctor ?
Ai întrebat-o dacă are nevoie de ceva ?
- E o fată bună, dar puțin zăpăcită. - Vă mulțumesc, domnule profesor
că mi-ați permis să fac practica alături de dumneavoastră.
- Lăsați-mă pe mine ! - Nu, îmi face plăcere.
Am dat ordine să fie totul în regulă la sosirea dumneavoastră, dar din păcate...
- E bine așa ? - Da.
Bineînțeles, puteți face orice schimbări doriți.
V-am citit teza. Interesantă...
"Nebunia, singura boală pedepsită cu segregarea."
Dar nu aruncați o umbră cam sinistra asuprea noastră, a medicilor,
care ne confruntăm cu realitatea, nu cu teoria ?
O să mai discutăm.
Veți vedea, o să vă fac să vă răzgândiți înainte să vă întoarceți la universitate.
Nu, nu cred, ar trebui să neg prea mulți ani de studiu.
"Literatura de avangarda" Ce ciudat...
pentru o femeie atât de tânără ! Și frumoasă...
Cu toate că, poate nu e deloc ciudat.
Doar ca viața aici...
înăuntru...
e cu totul altceva.
Vă pun o întrebare.
Vă place Freud ?
Da. Dar nu-i aplic teoriile.
Din păcate, aproape toți bolnavii noștri sunt irecuperabili.
Aici nu exista cazuri de nevroze, ci de nebunie adevărată.
Trebuie să existe un motiv.
O să vorbim și despre asta.
Nu-mi doresc nimic mai mult.
Cum pot face să vă cunosc colegii ?
Trebuie numai să veniți la laborator.
Dar nu vă așteptați la cine știe ce, suntem niște bieți provinciali.
Dar veți vedea, cercetările noastre or să vă intereseze.
Între timp, faceți cunoștință cu bolnavii noștri.
Desigur... Nu mă credeți o înfumurata.
Ne vedem în seara asta, la cină la director.
Trebuie să merg la hotelul din San Remo.
Trebuie să fiu vindecată. Nu mă atingeți, vă rog.
Eu vorbesc cu Sfânta Fecioară,
De două ori pe zi urc la Cer...
de două ori pe zi... Sunt vrăjitoare... și chiromanta !
Nu, nu mă atingeți ! Duceți-mă la Sân Remo ! Eu urc mereu la Cer !
Nu mă atingeți !
Nu, nu !
Nu mă atingeți !
Doamnă, liniștiți-vă. Aveți dreptate.
Am eu grijă de dumneavoastră. Veniți, vă rog.
- Ați călătorit bine ? - Mulțumesc, sunteți prea amabil.
Aici e San Remo ?
Se poate ?
Intră.
O să mă credeți obraznică.
Am intrat de parcă am fi prietene.
- Bianca. - Îmi pare bine.
Sunt asistenta profesorului Bonaccorsi.
- Vă place aici ? - Da, mult.
Eram sigură că trebuie să-mi aduc bagajele, dar sigur că v-ați gândit dumneavoastră...
Nu, domnul profesor.
E un om excepțional.
E sufletul întregului azil.
Toată lumea face ce vrea el.
Începând de la director.
El hotărăște pentru toți, se ocupa de tot. Chiar prea mult...
Uite, mobilierul, de exemplu.
Ați fi preferat să le aranjați dumneavoastră.
- Nu-i așa ? - Știți că sunteți simpatică ?
Eu nu prea am școală,
dar domnul profesor mi-a acordat încredere oricum.
Nu cred că aici contează diplomele.
Nu știu, așa sper. Sunt de un optimism incurabil.
Ce noroc !
Sora Teresa mă așteaptă. Pot să vă las puțin ?
Da, desigur.
Sărmana Gianna ! Dar face bine curățenie.
Înainte, aici era Elisa.
O adevărată doamnă.
Părea vindecată. A urmat un delir și adio.
Au închis-o ?
Și a murit. Mi se pare că-i văd deseori duhul, la fel de tăcut ca și ea.
Poate și în noaptea asta...
Nu ieșiți niciodată ?
Până în oraș sunt opt kilometri
iar soțul meu e mereu ocupat.
Așa că rămân aici, cu cărțile
și discurile mele.
Poate că e și o reacție la ce aud din afară.
Doamna doctor... Carla...
- Poftiți. - Mulțumesc.
- Ați început să vă obișnuiți ? - Îndeajuns.
- Fata pe care v-am repartizat-o e bună ? - Mai mult decât atât.
E vicleană, are o viclenie animalică.
- Are o idee fixă... - Carla, te rog...
Ce e ? Toată lumea știe.
Așa e. E un om condus numai de latura fizică.
Reacționează numai la stimuli fizici.
Și îi iubește pe toți și pe toate.
Iar în lipsa bărbaților se poate îndrăgosti și de dumneavoastră.
Aveți grijă !
Nebunia e o manifestare misterioasă. Cel mai mare mister.
Servitorii sunt cu toții bolnavi ?
Da, aproape toți. Bolnavi în sensul clinic.
Cum vedeți, par perfect normali.
Au o perioadă liniștită, dacă se poate spune așa.
Apoi, fac iar o criză...
Pe de altă parte, ce om normal ar accepta să stea aici ?
- Măcar infirmierele... - Muncesc aici ca să nu meargă la câmp.
Vi se par sănătoase ? Oameni normali suntem doar noi.
E o viață ciudată aici. La început, resimți puternic recluziunea.
E ca și cum ai fi în afara lumii.
Soția mea are dreptate.
E ca și cum ai trăi în afara realității.
Eu m-am obișnuit imediat.
Știți de când n-am mai plecat de aici ?
De opt ani.
N-am simțit nevoia.
E o lume închisa de care suntem responsabili.
În afara ei se poate întâmpla orice. Noi nu ne dăm seama.
Dar ăsta poate duce la indiferentă față de societate
de lumea exterioară. Cum să spun...
Ceea ce ne interesează pe noi se găsește aici.
Cel puțin în cazul meu.
Lumea evoluează. Și Italia s-a schimbat.
Veți fi siliți să vă adaptați.
Din păcate.
Vorbiți despre fascism ? Ce vreți ?
Spitalul e o unitate administrativă ca toate celelalte.
Un azil nu interesează pe nimeni.
Mussolini pare să schimbe multe.
În afară de cei aici.
Eu o să merg, totuși, în oraș.
Nu am impulsuri de pustnica și nici nu sunt doctor aici.
Din fericire.
Vă veți obișnui.
- Ascultam și muzica ? - Da.
Ai venit !
Știai că mi-e frică, nu ?
Pot să mai stau o vreme.
Soțul meu doarme în cabinet în seara asta.
După atâția ani am aceleași vise, în fiecare noapte.
Chipuri care râd, femei care plâng. 334 00:32:07,862 -->$00:32:0<,938 Phâng și cer ajutor.
Mă tem că nu vom găsi niciodată calea 336 00:32:17,702 --: 00:32:20,091 să le mângâiem, wă le ajqtăm. 337
Vrei prea mult. Vrei$prea mult de la tine, `e la cemlalți
Și totuși nimeni nu a ajunw așa daparte îj cercetçri ca tmne.
Da, ideile vin de aici,
de la$profesovul Bonagcorsi. 
Dacă o să ajungi celebru, o să primești o catedrç...
Și o$să plecm.
Puțin celebru sunt deja, nu ? 345 00:32:48(862 -->$00:32:55,512 Dar catedva pe cave o vreau e aici.
Lângă tine. 347 00>32:53,662 --> 00:32:54,790 Cu pine.
Îți place noua doctorița ? 349 00:33:04,422 -->$00:33:06,253 Îúi amintaște de mubirile$tale juvenile, nu-i așa ?
Când ți se usga gura `acă te întâlneai cu soția profesorului tău. 351
Acum mi-e bine.
Mă smmt liniștit. 353 00>33:31,902 --> 00:33:33,113 În oraș.
Porjește.
Hoațo ! Hoețo ! Abia ieșiseră.
Ești o hoațç ! Mi le-a furat pe toate trei. 357 00:34:02,422 -)> 00:34:03,980 Mi le-a luat pe toate trei !
Una albă și$două roșii !
Ar fi înflorit ieri seară. Dar noaptea, florile dovm !
Îndapă ce le-a văzut, le-a și luat !
- Cine ți le-a lqat ? -$Sora Vincenza. Ea le ia mereu ! 362 00:34:18,542 --> 00:34:21,861 Cum le vede, cum le ia. 363 00:34:22(422 --> 00:34:20,060 Târfa nenkrocită %
Gianna ! Haide, Gianna, nu dispera. 365 00>34:30,702 --> 04:34:35,257 Știi ce ? Cum merg ên oraș o să-ți iau o floare frumoasă.
Te bucuri$? 363 00:34>39,102 --> 00:34:44,415 Marghevita ? Margherita ?
Ea e Elena.  369 40:34:48(322 -->$00:34:50,075 O$strigă te Baccihli.
De dimineață face așa. 375 00:34:53,742 )-> 00:30:56,302 O cheamă pe Bagcilli.
Iubita ei. 373 00:34:58,422 -)> 00:35:01,300 Nenorocita de Scalfi, a pus să fie transferată.
E așa de frumoasă Baccilli, și are doar 17 ani*
Erau mereu împreuna tot timpul.
Și se săvutau top timpul.
În noaptea asta te-am lăsat să dormi aici, dar să nu mai faci esta. 378
Știm că este interzis. Să nu uiți, bine ?
Pantru trandafiri, trebume un pământ spegial. 380
Trebuie să-l întrebați pe Tonio. 381 00>35:38,342 --> 04:35:40,100 O sç vă placă Tonio.
Se pricepe. El nu iubește decât florila. 383 00:36>54,702 )-> 00:36:56,533 Dă-mi hamelele, te rog.
Mulțumesc. 3<5
Ești boarte pviceput, știai ?
Vorbesc serios. Ești un$asistent foarte$bun. 387
Știu, sunt bun.
Sunt și doctkr. 389 00:37:10,062$--> 00:37:12,257 - Și foarte bkgat. - Știu că ești bogat.
Palatul ăsta e al tău ? 391 00:37:15,822$--> 00:77:18,93= Ăsta nu. Castelul meu e departe.
Dar nu mă mai interesează să fiu bogat.
Vreau să lucrez și atât.
Foarte bine. Mai fă-mi un serviciu. Dă-mi sticla maronie de acolo.
Mulțumesc.
Îmi place să lucrez aici.
Toți sunt bolnavi.
Vrei o țigară ?
O s-o păstrez ca amintire.
Nu se poate să nu te iubească lumea.
De ce o faci ?
Pentru că mă plictisesc.
Cum se simte ?
Rău.
Și refuza să mănânce.
Laura... Laura...
Ai văzut că am venit în vizită la tine.
Nu te bucuri ?
Știu că mă auzi.
Sunt sigur.
Ascultă-mă... Trebuie să mănânci.
Fii cuminte Laura, relaxează-te.
Ușor, ușor...
Așa...
Relaxează-te.
Hai, desfă pumnii.
Faci asta pentru mine, te rog ?
Deschide pumnul.
Așa îți faci rău. Deschide-l.
Să-i dăm cu puțin ulei, să nu se rănească.
A fi nebun... Care sunt cauzele ?
E o boală căruia nu-i cunoaștem nici cauza, nici mecanismul.
De ce începe, de ce trece ?
Boala asta, despre care nu știm dacă este o boală,
și pe care noi am numit-o "nebunie".
De ce atâtea genii au alunecat în abisul nebuniei ?
De cele mai multe ori erau sifilitici.
Da, dar nu toți.
Atunci, la cel care nu era sifilitic și nu prezenta tare vizibile, care e originea bolii ?
Fiindcă nebunia trebuie să aibă o origine comună tuturor.
Deci, credeți că există un microb al schizofreniei ?
Nu știu dacă un microb, dar... există sigur un semn, ca al vrăjitoarelor.
Un semn al nebuniei.
Nebunul e nebun, fără să știe, încă din copilărie.
Și tocmai acest semn trebuie descoperit.
Ca să luptăm împotriva lui și să-l învingem.
- Domnul profesor Bonaccorsi e aici ? - Da, la cele agitate.
Lăsați-o, lăsați-o !
Am spus s-o lăsați.
Târfa !
Doamna doctor, o cunosc Aveți grijă.
Mergeți, mergeți... Hai mergeți !
De ce ați venit singură aici ?
E periculos.
Mă mir că infirmierele v-au lăsat să treceți.
Ne mai vedem.
Voiam să vorbim.
Mă puteți însoți la vizită în saloane.
Apoi, mergem în grădină și vorbim despre tot ce doriți.
Uite-o ! Sora Francesca.
Delir mistic. Se crede Dumnezeu pe pământ.
Am văzut cum a început stricăciunea. Copiii.
Ei L-au corupt pe Iisus.
La mănăstire era considerată sfânta.
Iisus era pe cruce,
iar copiii I-au smuls zdrențele
și au fugit cu ele.
Bolnavii mintali sunt incapabili să conștientizeze păcatul.
Pe aici.
Au sentimente.
Iar sentimentele lor sunt mereu intense.
Încercați să petreceți o noapte aici. Veți vedea.
Or să vă cheme, or să vă asalteze.
Sunt cazuri de erotism în stare pură.
Cred că ați înțeles deja.
Cum te simți, Gemma ?
Vedeți ? Dorințele pe care le are fata asta
le puteți citi și în ochii infirmierelor, Numai că ele le ascund,
pentru că sunt normale.
Însa nebunia, anulează ipocrizia.
Instincte, sunt doar instincte animalice.
- Ți-am spus să pleci, n-ai înțeles ? - Tu ! Tu !
- Da, tu ! - Nu, eu nu plec.
Ăsta e locul meu. Și puișorii sunt ai mei.
Ați înțeles ?
Boșorog nenorocit !
- Puișorii sunt ai mei și ai mamei ! - Tu nu ai mama.
Și îi vreau și îi iau.
Mai bine ai face ouă !
Nu, îi iau !
Să nu mâncați puișorii.
Lumea nu există... Spitalul nu există...
Nu există nimic. Să vedem dacă tu exiști.
Foarte, foarte amuzant !
Doamnele frumoase sunt mereu iertate.
Să mergem, întârziem... începe primul act.
Dar ne întoarcem după teatru.
O să fie amuzant, nu ?
Sigur, veniți cu mine.
Laura... Cum te simți ?
În curând înfloresc florile. O să vii cu mine să le vezi.
Te doare ?
Te iubim cu toții. Mult de tot.
Știi la ce mă gândeam ?
Într-o zi, o să te găsesc în picioare.
Lasă-mă să plec.
Sunt obosită, mi-a somn.
Nu, trebuie să rămâi.
Nici măcar nu mai facem dragoste
Lasă-mă să plec.
Uneori mă gândesc să plec de tot de aici.
Dar mi-e frică că n-aș mai putea să mai trăiesc afară,
știind ce există aici, înăuntru.
Numai aici înțelegi cu adevărat cât se poate suferi.
N-ai putea niciodată să pleci.
Ești singura care nu se molipsește, deși stai mereu printre bolnavi.
Am înțeles asta de când te-am văzut.
Îți mai amintești ?
Dansăm și mi s-a părut că dumneata mă fulgerai cu privirea.
Mi-ai spus, "Veniți la mine mâine". Cine știe la câte le-ai mai spus asta.
Dar eu deja așteptam ziua de mâine.
De ce ne abandonăm noaptea delirurilor noastre ?
Aproape numai noaptea.
Poate că noaptea ne eliberăm de forțele răului.
Există momente în viața noastră când, din vina altora...
în noi se întâmpla ceva.
Nu știm, nu ne dăm seama
dar în clipa aceea înnebunim.
- Iată florile. - Mulțumesc.
- Sunt frumoase. - Eu le-am cultivat.
Unde le duci ?
Ce le albe la mormântul sorei Elisa. A murit tânără.
Tonio, vino aici. Îmbracă-te.
Să vedem dacă îți stă bine.
- Gata, să mergem. - Ești tare frumos.
Poftim !
- Am plecat ? - Sigur.
Mai repede, Tonio.
- Am plecat, domnule profesor ? - Du-te, mergi și distrează-te.
Hai, du-te.
Nu uitați, n-a mai ieșit de un an.
Stați liniștit.
- Florile... - Le-ai luat ?
- Întâi mergem la cimitir. - La sora Elisa ?
Da, și pe urmă, mâncam o înghețată.
Carla ?
Așa... te pricepi.
- Ceva dulce ? - Nu, mulțumesc.
Cum vă spun, o mare responsabilitate.
Luați, eu am făcut-o.
Mai târziu, mulțumesc.
- Bună seara. - Bună seara.
- Bună seara... - Scuză-mă, Francesca, am întârziat.
- Mai sunt tartine ? - Da.
Bună seara. Bună seara, maică.
- Bună seara, domnule director. - Bună seara, donna Francesca.
Bună seara.
Iertați-mă, nu m-am uitat la ceas.
Ce om fascinant. Nu ?
Te-am văzut mai devreme, când ne priveai. Și mi-a făcut plăcere.
Carla, cum se poate ?
De ce nu ?
Nu, n-am uitat. Categoric, mâine.
Tu abia ai venit și pleci în curând.
Eu trăiesc de cinci ani, cu el, Francesca și Bianca.
Ni-l împărțim. Și fără nici o gelozie.
- Bianca ? - Da, sigur. Bianca.
Suntem ale lui. Toate trei.
Mă privești ca și cum aș fi nebună. Poate sunt.
Toți suntem puțin.
- Dacă ai rămâne și tu câțiva ani... cine știe. - Eu nu. Eu am venit aici să studiez
Nu am timp pentru povești amoroase.
Ești îndrăgostită de el ?
Cum poți s-o faci... așa liniștită... cu soțul tău aici ?
Ești șocată ? Vrei să știi cum a început ?
Nu-mi amintesc. Da, parcă mi-a împrumutat niște cărți.
Teste de perversiune.
Făcute de un savant german. Cu exemple așa de ciudate !
Desigur, nici eu sunt normală.
Așa că ne-am înțeles imediat. Asta a fost tot.
Arăți splendid azi ! Rozul ăsta îți vine minunat.
- Tonio s-a întors ? - Nu, nu încă, domnule profesor.
- Dar se întuneca... - Acum se simte bine.
- Și oricum, e cu infirmiera. - Sigur, e și Bianca...
Dar ar fi trebuit să fie aici.
- Nota... - Imediat.
Hai, Tonio. Să mergem, e târziu.
Domnul profesor ne așteaptă.
Nu putem să-l lăsăm să-și facă griji, nu-i așa ?
Dacă mă lăsau o oră... dar nimic...
Tonio, trebuie să plecăm.
Haide, ne așteaptă acasă.
- Mai bine sunăm. - Așteaptă. Haide, Tonio, ajută-mă.
Tu mă înțelegi, nu ? Sora Teresa e obosită și trebuie să se odihnească.
- Trebuie să ne întoarcem. - Toată lumea m-a recunoscut.
Știți că eu sunt bogat ? Poate cred că am bani la mine.
Uite cum mă spionează ! L-au anunțat deja.
- Cine l-a anunțat ? - Mă duc să sun.
Tonio, ascultă-mă !
- Nu va mai uitați la mine ! - Care-i problema ?
Te rog, termina !
Duceți-l la nebuni !
Nu s-a întâmplat nimic.
Chemați poliția.
Nu vă apropiați !
Vă rog, lăsați-l în pace.
Plecăm !
- Tonio. - Ce-am făcut ?
De ce mă țin aici ? Luați-mă cu dumneavoastră.
Stai liniștit, sunt eu aici.
- Ce ia-i dat ? - Nimic, refuza totul.
Tonio, trebuie să stai liniștit.
Am o veste bună pentru tine.
Ai încredere în medicul tău, nu ?
O să te vindec în curând.
O să-ți dau un medicament care te va face să fii ca înainte.
O să găsesc o cale să te fac bine.
Știi că studiez zi și noapte. O să reușesc. O să vezi.
Și o să lucrăm din nou împreuna.
Peste câteva zile, o să începem cercetările.
O să găsesc medicamentul ăla !
Domnule profesor, nu mă mai lăsați să ies.
- Îmi dați voie ? - Bună ziua, domnule profesor.
- Bună ziua. - Bună ziua.
Ce caută aici ? Se uita la ei ca la niște ciudați.
Dacă ar fi după mine, aș interzice zilele de vizită.
Sunt inutile.
Dar gândiți-vă la cine are aici un soț, un fiu... câta durere, câta suferința.
Și ce rezolvă un contact de o jumătate de oră ?
Nu pot înțelege.
Vă arăt eu un caz interesant.
Cora, de exemplu.
- O cunoașteți, nu ? - Da.
E aici de zece ani, sărmana.
E "învățătoare".
- Adică ? - Un lider.
Toate fetele tinere îi stau la picioare, Sunt sclavele dorințelor ei.
Da, știam asta.
Dar i-am cercetat și familia.
Știți că provine dintr-o familie de infractori ?
Oameni care se ocupa cu răpiri, hoții...
A crescut într-o lume violenta, de care se simțea străină.
- Fiindcă, de fapt, ea e o timidă. - Da, știu. Și ?
Și-a găsit refugiul în nebunie. Ea o apăra.
La azil, îi este imposibil să devină delicventa.
Aici, are dreptul să fie iresponsabilă.
Și e în largul ei. Poate fi și afectuoasă.
Ce vreți să demonstrați ? Că nebunia Corei
provine din situația ei familială ?
Nu vreau să demonstrez nimic, exprim doar o ipoteză.
Ea e Rita. Bună Rita.
Soțul ei o trezea în fiecare noapte.
O silea să se trezească și să meargă la bucătărie.
O silea să stea în genunchi și o bătea ore în șir.
O bătea ore întregi peste spate, peste picioare, peste cap...
Uneori leșina.
Da, știu povestea ei.
Și sunteți convins că s-a născut cu microbul schizofreniei ?
Că nebunia ei nu s-a născut din bătăile îndurate și din nopțile nedormite ?
Anna, o să vă repet ce am mai spus, există oameni bătuți care înnebunesc,
și oameni bătuți care nu înnebunesc. De ce ?
Poate depinde de fragilitatea minții noastre.
Sunteți naivă, îmbătata de noi teorii dar și dulce... ca o fetiță.
Lumea nu exista, Ducele nu există... Unde o să ne ducă după ce murim ?
Mă gândisem să mă îngroape lângă grădină, lângă ofițer.
Culcă-te !
Oricum, spitalul nu există !
Și nici infirmierele nu există.
Unde o să mă pună după ce mor ?!
Cum să mori, dacă nici nu exiști ?
Eu și ofițerul federal o să trăim până la sfârșitul lumii.
Așa că ne-am gândit să găsim un loc de unde să vedem tot.
Ofițerul zice că toate astea o să dureze un secol... două secole.
Dar ce fac eu până atunci ?
- Bună seara, domnule profesor. - Bună seara.
- Vă deranjez ? - Intră.
- E ceva care nu merge ? - Nu, totul merge foarte bine.
- Vrei o cafea ? - Mulțumesc.
Gina, o cafea pentru domnul profesor, te rog.
Ce te aduce aici ?
Mă simțeam singur.
Aveam nevoie de tine.
Aveți grijă.
Ridicați-o ușor.
Încet, încet.
Un ac de 20 de centimetri și n-a murit.
O să se facă o anchetă. Trebuie să anunțăm poliția.
- Credeți că... - Suntem înconjurați.
Diseară, iau cina cu prefectul. O să-l anunț eu.
Uite, nici o picătură !
- Am umplut-o dimineața. - Vezi și dumneata că nu mai este
De câte ori să-ți spun că trebuie să avem spirt tot timpul.
Aici nu exista ordine, nu exista curățenie...
Ce e sănătatea ? Curățenie și ordine !
Un azil nu e un spital diferit de altele.
Igiena mentală, înseamnă igiena fizică !
Unde nu exista igiena fizică, nu exista igiena mentală. Înțelegi ?
Am înțeles, domnule profesor.
Păstrați-vă calmul.
Ai avut noroc.
O să te vindeci repede.
De mult timp...
Mă doare aici...
Nu aici.
Aici.
De când m-a rănit mama, și nu l-a cap.
Dar nu e nimeni aici, care să mă ajute ?
Priviți aici ! Sute de probe.
Nu înțelegeți că dacă le studiem
descoperim microbul care provoacă nebunia
și medicamentul care o combate.
Uitați-vă și dumneavoastră.
Nu mai sunt dubii !
În fiecare picătură de sânge de la un schizofrenic exista un punct negru.
Da e adevărat, e un punct negru.
Sunt ipoteze, intuiții. Nu date obiective.
- Să cercetăm și alte cazuri... - Pregătește sticla verde.
Ani de studii și cercetări. Nimeni n-ar fi ajuns la concluzia asta.
- Trebuie să trimitem un raport la Zurich. - Ar fi o adevărați bomba !
- E mai bine să nu ne facem iluzii. - Sigur că nu trebuie.
Dar aceste probe sunt o dovadă, o realitate !
Punctul negru ar putea fi microbul nebuniei !
Nu înțelegi, Tonio.
Dar poate fi o zi mare, spitalul nostru ar putea intra în istoria medicinei.
Ți-am promis ! Poftim, bea și tu.
Pot să-i spun și doamnei ? Când trece pe alee, ne privim.
Poate o să te vindeci, Tonio. O injecție,
și castelele și trandafirii tăi vor dispărea.
- Anna ! - Da ?
- Sunt eu, Bonaccorsi. - Intră.
Anna, nu pot să aștept.
Trebuie să vă spun asta imediat.
Poate eu am dreptate... nu dumneata !
- De ce ? - E concluzia unor ani întregi de studiu.
Nu e nimic sigur încă...
dar cred că așa este.
Nu poate să fie altfel !
Ascultă... azi, pe patru probe, a apărut un semn în sânge.
Un fel de pata. Iar pata asta nu exista
în nici o altă formă patologică.
- Ești sigur ? - Da, sunt sigur.
Și vă veți convinge și dumneavoastră.
Ați băut ?
Puțin, da...
Acum beau tot timpul puțin.
Nebunia e un virus, Anna. Nimic altceva.
Adio mister ! Adio analize ! Adio teorii ! Teoriile dumneavoastră.
Datorită descoperirii mele, misterul devine realitate, realitate medicală.
Va fi de ajuns un vaccin, ca s-o învingem.
- Vă doresc asta din tot sufletul. - Mulțumesc.
De ce sunteți mereu așa de serioasă ? Nu v-am văzut vesela niciodată.
- Beți și dumneavoastră ceva. - Nu, mulțumesc.
- Nu faceți nici dragoste ? - Nu.
- De ce ? - Fiindcă, nu sunt așa liberă ca dumneata.
Ca mine ?
Da... donna Francesca, prietena Carla... Bianca...
Și cine știe câte altele.
- Poate chiar paciente. - Și dacă a face dragoste cu ele
n-ar fi o plăcere, ci un studiu ? Un studiu continuu. V-ar scandaliza ?
Nu, dar v-am spus, eu nu sunt așa.
Nu sunteți liberă, sau nu vreți să fiți liberă ?
De ce nu vă recunoașteți dorința ?
De ce nu vă recunoașteți slăbiciunea ?
Recunosc, asta e problema mea.
Dacă vă interesează, o s-o discutăm cândva, ca prieteni.
Sau colegi.
Dar nu că iubiți.
Asta nu va fi posibil.
Plecați acum, e târziu.
Am stat în laborator toată ziua.
Cred că sunteți epuizată. Mă bucur că ați venit.
- Totul e în ordine ? - Relativ.
Nu prea îmi plac turele de noapte.
Locul ăsta e mereu agitat.
Deși vocile mă fac să mă simt mai puțin singur.
Puteți veni în laborator să schimbăm câteva vorbe.
Aveți dreptate.
Dar m-a oprit reticenta dumneavoastră.
Imposibilitatea... lucrurile pe care ați promis că mi le spuneți.
Ar putea fi acum momentul.
De ce nu-mi vorbiți despre problemele dumneavoastră ?
Despre această imposibilitate... pe care n-am înțeles-o clar... dar o intuiesc.
Anna, trebuie să trăiți.
- Nu trebuie să vă vorbesc. - Ba da !
Știți că, pe când corespondam, îmi imaginam că aveți ochii verzi ?
Nu.
O să te iubesc cum n-a făcut-o nimeni.
Nu înțelegeți nimic. Sunteți obtuz ca toți bărbații.
- Anna. - Tocmai aici ?
Unde au fost legați pacienți, unde au vomat ?
- Anna ! - Nu ! Lăsați-mă !
Anna !
Anna, ascultă-mă ! Așteaptă !
Ajunge ! Lasă-mă-n pace ! Mâine plec.
- De ce ? - Nu vreau să vă mai văd.
- Prezența dumneavoastră e contagioasă ! - Anna, vă spun pentru binele dumneavoastră.
Sunteți bolnav, nu vă dați seama ! Irecuperabil !
Vrei doar să mă rănești.
Vorbești așa la furie. Nu sunt bolnav și o știi foarte bine.
Vă observ de când am venit aici. Sunteți bolnav !
Nu e nici o diferență între dumneavoastră și ei.
Ce aroganță ! O biată asistenta universitară...
Aveți toate simptomele schizofreniei.
Tremurați, aveți pupilele dilatate, suferiți de mânii...
Mi-e silă de demonstrațiile dumneavoastră sexuale !
Ascultă-mă. Dacă vrei să vindeci nebuni, trebuie să fii puțin ca ei.
Să-i iubești, să accepți contractul.
La fel cum faci cu leproșii !
Trebuie să iubești nebunia, nu s-o respingi !
Eu nu vreau să iubesc nebunia, vreau s-o vindec !
Dumneavoastră nu vreți ! Vă folosiți de ea, Sunteți nebun !
Nu, nu e adevărat. Știința îmi va da dreptate.
De asta aveți nevoie de dovezi !
Să dovediți că nu sunteți la fel ca nebunii !
Dar microbul nu există.
Există. Eu nu sunt nebun.
Vreți să credeți că-i tratați pe alții,
dar sunteți obsedat să vă vindecați dumneavoastră.
Fiindcă muriți de frică. Iar asta e nebunie.
Când o să-mi citiți teză, o să vă schimbați părerea.
- Ascultați-mă, nu faceți asta. - De ce ?
Am controlat probele. Nu exista nici un microb. Nimic !
- Și punctul negru ? - N-a existat niciodată.
- E doar o impuritate a solventului. - Mințiți ! Nu se poate !
Vreau să verific, să verific totul !
Am verificat eu totul. Resemnați-vă.
Nu e adevărat.
Nu e posibil !
- Conduceți-mă la sora mea. - Imediat.
Am îmbătrânit împreuna.
Și semănăm.
Am venit să-mi iau rămas bun.
Poate n-o să ne mai revedem niciodată.
Adio, surioară ! Și iartă-mă.
Te iubesc...
Dar mi-e frică de tine.
Mult prea frică.
E adevărat că pleci ?
Da, am hotărât să plec.
Nu pot să mai stau aici.
Ascultă-mă...
Îmi pare rău, țineai la ea...
Să se ducă și asta !
Scuză-mă.
Ești nervos din cauza Annei ?
Nu, nu-mi pasă de ea.
Crede-mă, iubito.
Nu mint, iubito... mi-e frică.
Ești singura care mi-a dat căldură. Cum să-ți spun ?
Toți avem puțină nebunie în noi. Dar a noastră e altfel.
Nu e ca cea a bolnavilor.
Nu pleca !
Trebuie să plec. Vreau să fiu singur.
Să încep totul de la zero.
Nu pleca. Mai așteaptă o clipă.
Sunt obosită azi. Nu mă simt prea bine.
Biata Gianna, a trebuit s-o izolăm iar.
Păcat, dar e periculoasă.
Ce-a făcut ?
A avut o criză violenta.
Și nu numai asta... A umplut un dulap cu lemne de foc.
Am mai găsit lemne ascunse și între rufe,
și sub pat...
Voia să dea foc la tot.
Eu sunt. Nu mă recunoști ?
Am venit să-mi iau rămas bun.
Am hotărât să plec.
Dar o să te mai vizitez.
O să vezi, în curând o să poți lucra din nou.
Sunt sigură.
Și când mă întorc, o să te tim mereu cu mine.
Nu te bucuri ?
Da ?
Știu, e numai vina mea ! A superficialității mele !
Gata, acum plec.
Dar ideile dumitale... toate speranțele noastre ?
Să le restitui demnitatea bolnavilor...
Pentru ei nu e speranță ! Sunt proscriși și așa vor rămâne !
Trebuie să lupți să fie hrăniți mai bine, să fie îmbrăcați mai bine...
Pentru că lumea să știe că și ei au sentimente !
E prea târziu ! Nu vreau să înnebunesc și eu !
- Toți suntem puțin nebuni ? - Dar mie mi-e frică. Înțelegi ? Frică !
Legea ospiciului e nemiloasă.
Orice medic de aici înnebunește câte puțin în fiecare an !
Sunt aici de prea mult timp.
Tata s-a sinucis, iar sora mea e nebună, internată aici !
Nebună, irecuperabilă !
Înțelegi de ce mi-e frică ? De ce vreau să plec ?
De ce am vrut cu disperare să găsesc o probă ?
Să găsesc ceva în sânge care să-mi permită să spun, "Eu nu sunt !".
Dumneata ai spus mereu că nebunia e un mister,
ca și viața.
Da ! Dar misterul ăsta îmi provoacă groază !
Deci, n-ați stat aici din dragoste pentru bolnavi, ci din frică.
Nu ne-ai iubit niciodată.
Nici pe Carla, nici pe Francesca, nici pe mine.
Ai făcut doar dragoste.
Dumnezeule !
Francesca... s-a aruncat pe fereastră !
Francesca s-a sinucis...
Din vina ta, știi.
O femeie așa de inteligenta să nu înțeleagă
că nu merită să mori pentru un bărbat.
Măcar asta ar fi trebuit să înțeleagă trăind aici.
Iubirea, pasiunea sunt peste tot...
în orice ființă, indiferent se sex.
Când te gândești că eu am înțeles asta, iar ea nu.
Domnul profesor a plecat.
Și plecați și dumneavoastră.
O să vă dăruiesc o floare.
Am pus răsad și am dus-o în seră.
Vă dăruiesc una înainte de plecare.
Păstreaz-o, Tonio.
Eu nu mai plec.
Dumneavoastră și domnul profesor vreți să explicați multe.
Eu înțeleg florile. O să vă dăruiesc una.
Mai ales dacă rămâneți aici.
Ești fericit, nu Tonio ?
Și nici nu știi.
Ești fericit pentru că nu știi.
Bianca... Bianca, vino să vezi.
Știam eu.
Halt !
Legiunile romane vor distruge dușmanii.
Soarta Romei e în mâinile noastre !
Omul puternic e important.
Pentru omul puternic e important să aleagă răzbunarea și dorința de putere,
Noi controlăm conștiința !
Noi controlăm gândurile.
Un singur om gândește !
Unul singur deține cunoașterea totală ! Unul singur e Dumnezeu !
În prima fază trebuiesc eliminați oamenii vicioși...
târfele și artiștii.
O reală selecție prin forța.
Nemții știu bine ce beneficii ar aduce această selecție.
La ei, experimentul ar fi... extraordinar.
Ar pregăti războiul.
Război !